Jak nouzový stav zasáhl můj život, mou rodinu? 
Koronavirus? Z mého pohledu nám převrátil život naruby. Vláda nám nastavila pravidla žití a dala přesné pokyny, jak předejít nákaze. Myslím, že je to pro nás všechny stresující. 
Musíme být co nejvíce doma a já cítím, jak má rodina a lidé kolem nás začínají být nervózní. Snažíme se vše zvládat a pomáhat příbuzným a kamarádům. Chodím babičkám nakupovat do obchodu a mamka šije každý den roušky. Nikdy by mě nenapadlo, že i já se to naučím a pár roušek ušiji.  Respektuji ochranná opatření a domov opouštím jen zřídka. Místo ranní cesty do školy jdu každý den s odpadky k popelnicím a zpět. Zasednu k počítači a pracuji na domácích úkolech. Pracuji každý den a v uších mi stále zní: „Přijímačky, jak to vůbec bude? Proč jsme nemohli mít přijímačky v daném termínu?“ Tato myšlenka mně stále jde hlavou dokola, vždyť jsme se připravovali na zcela normální průběh přijímacího řízení a vše je teď jinak. Nikdo neví, jak to nakonec dopadne. Cítím nejistotu, obavy a strach, co bude dál. Proč nás zasáhl tento virus?
  Je mi z toho velmi smutno. Chybí mi kamarádi, fotbal a vše, co pro mě znamenalo samozřejmost. To, že jsem doma, mi radost vůbec nedělá, je mi líto všech lidí, které koronavirus zasáhl a modlím se, aby už to skončilo a vše bylo jako dřív.    Martin 9. A
Před dvěma měsíci jsme karanténu neznali
Ještě před dvěma měsíci bych ani nevěděla, co karanténa pořádně obnáší.
   Dneska jsem si ale uvědomila, že to není žádná sranda. Veškerý svůj volný čas musím trávit doma se svojí blízkou rodinou. Doma se trochu nudím, a tak více pomáhám s domácí prací. Třeba žehlím prádlo, umývám nádobí nebo vysávám podlahu. S mamkou chodím na vycházky se psy a s bráchou koukám na různé filmy, s tátou se staráme o zahradu. Také mám více času na svoje domácí mazlíčky. Domnívám se, že si to pořádně užívají. Školu dělám vždy ráno, abych měla zbytek dne jen pro sebe. Chybí mi kamarádi, i když si voláme, není to jako dřív. Myslím si, že bych je potřebovala vidět a pořádně se s nimi zasmát. Nikdy by mě nenapadlo, že mi bude chybět škola. Teď se ale do školy opravdu těším. Také jsem už dlouho neviděla svoje oblíbené koně, moc mi chybí. 
Doufám, že všemu už bude brzy konec a všichni se zase ve zdraví a s dobrou náladou uvidíme. Myslím si však, že budeme mnohem opatrnější a že budeme více dbát o své zdraví. Katka 8. B

Snad si začneme vážit obyčejného života
 	Situace, která nás potkala, s sebou přinesla velké změny. Ať už je to nošení roušek, dodržování přísných hygienických návyků, učení se na dálku, odloučení od přátel a v neposlední řadě uzavření v domech či bytech s rodinou.
            Domnívám se, že opatření, ve kterých se teď nacházíme, nás mohou hodně naučit a přimět k přehodnocení našich priorit. Doteď jsme si možná mysleli, že je důležité, jak vypadáme. Pod rouškami to ale není vidět. Někteří z nás si nedovedli život představit bez brouzdání po nákupních centrech. Karanténa nám ukazuje, že to bez toho jde, že máme kolem sebe krásná místa v přírodě, na která jsme zapomněli. Až tato nemoc nám vlastně ukázala, co to je, když se bojíme o zdraví našich blízkých.  Učíme se umět fungovat v rodinách a myslím si, že nás ani nenapadlo, jak je to někdy těžké. Cítím, že se mění pohled na práci zdravotníků i učitelů. Domnívám se, že tato choroba nám toho hodně bere, ale zároveň nám dává možnost se toho tolik naučit a pochopit, co je vlastně v životě důležité.
            Já osobně jsem zažil krušné chvíle, když jsme doma onemocněli a poznali jsme  na vlastní kůži, co je to strach o zdraví.  Myslím si, že jako lidstvo jsme možná takovou věc tak trochu potřebovali. Teď si budeme více vážit toho normálního života, kdy budeme moct ráno vstát, jít do školy, do obchodu pro rohlík, potkat se s kamarády. Zkrátka tato situace, která nás potkala, s sebou přinesla velké změny.   Michal 8. B

Lednice je můj nepřítel
Když se ve světě začalo mluvit o zavírání škol, tajně jsem doufal, že se to stane i u nás. Představoval jsem si, že budu mít více času na hraní her a chození ven s kamarády. Ale dopadlo to jinak.
Musím trčet doma nad hromadou úkolů, do kterých se mi vůbec nechce. Nemám na co se vymluvit z domácích prací a nemám skoro žádný pohyb. Mám pocit, že začínám přibírat, jak z nudy stále navštěvuji ledničku a víc jím. A myslím, že nejsem sám…
Přijde mi skvělé, jak si teď lidé více pomáhají, šijí roušky, vozí nákupy a tak. U nás šije mamka. Ale domnívám se, že naši pomoc potřebuje pořád i příroda. Proto jsme byli celá rodina uklízet škarpy v okolí Kouřimi. Někdy přemýšlím, proč ty odpadky lidé vůbec z aut vyhazují.
Řekl bych, že v tuto dobu je super mít velkou rodinu. Každou chvíli si můžu povídat s někým jiným a trávíme spolu více času. Chybí mi samozřejmě kamarádi, ale díky Bohu jsou sociální sítě a můžeme si povídat a vidět se přes internet.
Nouzový stav působí na každého trochu jinak. V některých věcech je to výhoda, v jiných nevýhoda. A i když si teď můžu vstávat, kdy chci, a hrát hry do ranních hodin, radši bych chodil do školy.     			Filip 8. B

Učení doma není stres
Poté, co virus pod názvem COVID-19 se začal rozšiřovat z Číny a postihl Českou
republiku, byl vyhlášen nouzový stav. Od té doby žijeme v karanténě. 
Zasáhlo to nejvíce moje rodiče, protože se začala uzavírat divadla, různé akce atd. Protože moji rodiče pracují v divadle, tak to pro ně není moc dobrá situace. Mně toto omezení do nějaké míry nevadí. Uzavřely se školy - učení doma není takový stres jako učení ve škole, jsme pořád s rodinou - věnujeme si více času, máme více času vylepšovat zahradu, náš dům atd. Občas je ale nudné být pořád uzavření doma, ale naštěstí máme velkou zahradu. Ale na druhou stranu se domnívám, že někteří lidé to špatně nesou, třeba lidé, kteří kvůli tomu můžou přijít o práci, ti co rádi cestují, ale musí být doma kvůli vyhlášení nouzového stavu. 
Na závěr bych k tomu řekl, že díky karanténě jsou rodiny více pohromadě, než tomu bývá normálně. Ale to špatné je, že se kvůli tomu může zhroutit ekonomika, spoustu lidí nemá práci a je to pořád stres, protože nikdo neví, jak to bude dál…
Kryštof 8. B
                                                                                                        
Chybí mi toho opravdu moc
Poslední půl rok zamával celým světem. Požáry v Austrálii, střet USA s Irákem a následně jedna z podle mě nejhorších pohrom za poslední roky. Epidemie nového coronaviru COVID 19. Po (naštěstí) celkem rychlých opatřeních naší vlády se většině z nás životní styl otočil o 180 stupňů. A jak se změnil můj život?
Jsem jedna z lidí, které to život obrátilo naruby. Pravdou je to, že teď trávím mnohem více času s rodinou. Plusem pro mě je i online výuka. Můžu se začít učit v kolik chci, zároveň tak i skončit. Můžu si různě nakombinovat předměty. Můžu se protáhnout nebo najíst, kdy chci. Sice člověku chybí kontakt se spolužáky nebo učiteli, ale co je v dnešní době nemožné? Můžeme si psát nebo volat. Navíc díky volnějšímu času se zkouším přiučit novým pracím. Častěji peču, vařím, šiju roušky, minulý týden jsem například pomáhala přezouvat auta. I přes tyto všechny plusy je tu pro mne mnoho mínusů. Nemohu se vídat s přáteli nebo členy rodiny, kteří se mnou nežijí v domě. Nemůžu slavit nadcházející Velikonoce. Moc často nechodím do přírody, protože se snažím dodržovat doporučení vlády, proto jsem ráda za naši zahrádku. Kdo by taky vydržel být pořád zavřený doma? 
A co je věc, která nejvíce ovlivnila můj čas? Zrušení činnosti skautů na dobu neurčitou v souvislosti se zrušením akcí. Pár předešlých i následujících víkendů jsem totiž měla strávit na skautských výpravách a závodech. Stále je ale lepší být zdravý.
Nynější situace není nejpříjemnější, má své plusy a mínusy. I přesto lze zvládnout, je jen na nás, jak brzo a s jakými ztrátami. Díky tomu se také ukáže, jak jsme jako civilizace opravdu vyspělí. Tak přeji hodně štěstí do všech karantén!    Eva 8. B

Karanténa
	Kdy už to skončí? Na to se ptá asi většina. Asi před měsícem začala v Česku karanténa kvůli koronaviru, to znamená, že jsou uzavřené školy a ven smíme vycházet pouze s rouškou nebo jiným zakrytím úst a nosu.
	Od doby, kdy zavřely školy, musíme úkoly dělat doma sami, což teď před přijímačkama, které naštěstí také odložili, není úplně ideální. Navíc se teď ani nemůžu vidět se svými kamarády, se kterými si pouze píšu nebo s nimi mluvím večer přes počítač. Snažím se, mimo dělání úkolů ze školy, doma pomáhat s různými domácími pracemi. Chodím se projít do přírody se psem, zajezdit si na kole nebo si alespoň, když nám zrušili i fotbal, zakopat s míčem na zahradě. Jsem ale teď častěji s rodinou, jelikož nemohu chodit ven s kamarády a nemám ani fotbal. Většinou spolu hrajeme nějakou deskovou hru nebo koukáme na nějaký film.
	Každopádně doufám, že to brzo skončí a vše bude jako dřív, protože už se doma začínám pěkně nudit. I když jednu výhodu ta karanténa má- mohu si v klidu přispat.   Pavel 9. A

Jak zasáhl nouzový stav můj život, mou rodinu.
Když to vezmu od začátku, nájezd na takovýto režim pro mě nebylo nic těžkého, každý den jsem vycházel se spolužákem Honzou Valachem polemizovat nad situací, která v tehdejší době probíhala. 
Od doby, co s režimem přitvrdili, se již nescházíme. Moji rodičové pracují jako OSVČ, což znamená, že nám doba celkem znepříjemnila žití a rodičům přidělala dost starostí. Naštěstí máme možnost nadále připravovat jídlo a vydávat ho okýnkem. Domnívám se, že mi již karanténa leze na mozek, ale mám spoustu přátel, se kterými jsem ve spojení přes internet. Mé dvě babičky jsou úplně izolované od světa, každý den jim volám, aby si mohly s někým popovídat. Často teď chodívám s maminkou na delší procházky, na kterých fotím kouřimskou i okolní krajinu. Snažím se být užitečný pro mé rodiče, proto s čím můžu, pomůžu (bohužel se to nikdy neobejde bez očí v sloup :-)) Při usínání mám časté “depresivní” stavy, nemyslím si, že mi situace do života vnesla něco hezkého, naopak je spíš hůř. Není to pro nikoho, možná až na pár politiků, lehké období, ale doufám, že se z toho dostaneme zdraví a snad i šťastní.   
Tomáš W. 9. A

Přisel tento virus kvůli přelidnění?
Na začátku března nás napadl zákeřný virus z Wu-Chanu. Změnilo nám to život všem. Vlády států rychle vyhlásily celostátní karanténu. To znamenalo, že kdybychom šli ven, tak by nám virus do ucha šeptal: „Chytnu si tě, chytnu si tě,“ alespoň podle některých. Co si o tom myslím já? Myslím si, že lidé to přehání (třeba s nakupováním toaletního papíru, jako oh můj bože, kolik papíru potřebuješ, Karen?!) 
Přisel tento virus kvůli přelidnění? Kvůli tomu, jak se chováme k přírodě? Byla tato situace nevyhnutelná? Je toto božská cesta, jak nás potrestat? Poučíme se z toho?
Jak mi to změnilo život? Domnívám se, že ani moc ne. Jak všichni již určitě ví - já jsem věčně doma, sice si chodím zaběhat jednou za den, ale to je prakticky celý čas, který většinou trávím venku. Od té doby, co začala karanténa, tak tento pravidelný běh venku konat nemohu. 
Mnoho jiným aktivitám bylo s nejnovější karanténou logicky zamezeno také, ale myslím si, že většina těchto omezení se mne netýká. Já se prakticky cítím, jako kdybych byl na delší dovolené, která obsahuje sice nějakou školní práci, ale tu mám stejně hotovou vždycky v úterý. Z toho logicky vyplývá, že mám volného času přebytek. Co s tímto časem dělám? 
Poslední dobou mne začala znovu bavit jedna hra jménem Team Fortress 2, na které mám první zapsání roku 2011, což znamená, že tuto hru jsem hrál, když mi bylo 6. Také mne začala bavit jedna výborná, ale starší hra jménem Terraria. Pokud ale nic zrovna nehraji, tak sleduji videa na YouTube, možná se něco doučím na Khan Academy, pokud nutno.
A co rodina? Máma, ta se s babičkou pustila do šití roušek pro prakticky všechny a zdarma. 600 jich bylo určeno do nemocnice na Bulovce. 200 pro pracovníky TESCO v Edenu. 150 jich bylo určeno pro nám blízkou kolínskou nemocnici a nespočet jich bylo určeno pro občany našeho města, do ordinace MUDr. Hejduka, do ordinace MUDr. Palmy a pro personál našeho kouřimského domova důchodců. Máma a babička stále a stále šijí.
Obecně si myslím, že tato situace je taková na nic, ale dá se přežít. Je důležité, abychom dodrželi nařízení vlády a nebrali toto na lehkou váhu. Logicky všichni toužíme po právu jít ven, i přes to, že jsme jej většinou normálně ani nevyužívali.  Honza 8. B 
Svět zpomalil

Po jarních prázdninách jsme se nevrátili do školy a nastal nouzový režim. Jak ho prožívám?
Co mi nouzový stav vzal, anebo změnil? Otázka, na kterou odpověď vím jistě.
19. 3. jsem měla podstoupit operaci, kterou mi samozřejmě zrušili.
Myslím si, že tento stav dost prospěje světu, protože se tolik nebude znečišťovat planeta, také online výuka spustí revoluci ve školství, díky které kantoři a žáci objeví spoustu materiálů nebo aplikací k výuce.
Hlavně je cítit, že svět zpomalil. Lidé mají čas na sebe a své nejbližší, ať přes videohovory nebo děti tráví o hodně víc času se svými rodiči, což určitě zlepší rodinné vztahy, teda pokud se nebudou hádat, protože v téhle době je to hodně stresující a člověku pak vadí každá maličkost.
Teď se ukáže, jaký člověk opravdu je a jak se zachová ke svému okolí, ať už je to pomoc při šití roušek, nebo dodržování pravidel, protože obcházení pravidel tenhle stav jen prodlouží. A to opravdu chceme?
Je totiž jasné, že čím dřív to všichni začnou respektovat, tím dřív se vrátíme do běžného života, ale nikdy už to nebude jako před pandemií.
Než se zakázala výuka v prostoru školy, spousta žáků, dokonce i kantorů si přála, aby se nám prodloužily jarní prázdniny. Nikdy bych neřekla, že mi škola bude chybět, ale teď jsem si jistá, že mi chybí lidé a celkově i atmosféra školy, dokonce nadávání, že po neděli je pondělí a zase začne škola.
Jak nouzový stav snáším já?
Až na tu zrušenou operaci a pocit nejistoty, protože nevím, jestli na ni půjdu ještě před létem, a tudíž budu o prázdninách s ortézou a berlemi, nebo nastoupím do deváté třídy a teprve tou dobou budu mít nový termín, tak to zvládám. Chybí mi spolužáci a kamarádi, ale myslím si, že i tohle všechno se dá zvládnout.
Takže na jednu stranu se splnilo naše přání nechodit do školy, ale nese to s sebou spoustu problémů, na které nikdo ani nepomyslel.   Klára 8. B

                       V České republice můžeme mluvit o štěstí                                                                                                                                           
Celosvětová pandemie koronaviru ovlivnila, a dokonce i úplně převrátila život velké spoustě lidí. Můj život se nezměnil sice tak fatálně, ale jisté změny zde jsou. Už jen to, že nyní nechodím do školy, nemůžu se pohybovat mimo vlastní pozemek a zahradu bez roušky, nesetkávám se tolik s kamarády, mě velice mrzí. V současné době si dělám čas i na sledování ČT24 a jednání vlády spojené s koronavirem a problematikou ekonomiky našeho státu. Nyní si uvědomuji, jak je situace závažná pro celý svět.
Když přijdou v pondělí zadané domácí úkoly všech předmětů, rozdělím si práci na jednotlivé dny. Ve volném čase se věnuji svým koníčkům jako například florbalu, který trénuji každý den na naší zahradě. Doma pomáhám rodičům. Můj úkol je vyndat nádobí z myčky, doleštit a uklidit do kuchyňské linky, luxuji svůj pokoj a rád se pouštím do úklidu svých věcí. Mimo jiné jsem každý den ve spojení s Honzou Novákem, se kterým si často jen tak popovídám, nebo hrajeme různé počítačové hry ONLINE. Velice rád také pomáhám babičce, když potřebuje vykonat fyzicky náročnou práci (posekal jsem a provzdušnil trávník, podílel jsem se na úklidu pergoly).
My zatím v České republice můžeme hovořit o velikém štěstí, že v porovnání s Amerikou a Čínou co se týká počtu nakažených, jsme na tom relativně dobře. Myslím a zároveň doufám, že se situace zlepší, protože vše je velmi náročné na psychiku člověka. Přeji si, abychom se mohli ve zdraví sejít zase zpátky ve škole a abychom nastartovali ten starý životní rytmus. Byl bych rád, kdybychom úspěšně dokončili tento školní rok.      Marek Z. 8. 
Je to nefér
	Když byl nouzový stav vyhlášen spolu s ostatními opatřeními, byl jsem ještě na dovolené na Srí Lance. Samozřejmě nás vyděsilo, co se s námi může při příletu domů stát! Naštěstí jsme se domů dostali v pořádku bez problémů, jenže pak se postupem času můj život začal zhoršovat. 
	Začalo to nevinně, nejprve jsem vyklízel myčku, někdy i pomáhal s úklidem ze stolu, ale bylo to čím dál horší, nároky rodičů stoupaly. Z kůlny jsme s tátou vždy nosili dřevo na zatopení společně, ale teď jsem to musel tahat sám, po velkých těžkých koších jsem polena nosil domů ke krbu. 
 	Zároveň nám začínaly paní učitelky dávat úkoly, nebylo toho tolik, ale stejně je to velice vyčerpávající. Navíc i s tím, že tu mám malého chlupa, co chce ven. Díky bohu, že už začíná být tepleji. No, a co se tudíž děje, tráva začíná růst! Co si říkal tati? Jasně, že posekám trávník! Tak si tu školu udělám po obědě. Ale co přijde po obědě? Skříň, ta nová skříň do ložnice, a tak táhnu s tátou skříň do schodů. Konečně je na místě. Ale počkat myčka je plná! A už je zase osm večer, takže škola? Až další den. 
Vše do školy jsem udělal následující den, až na chemii, ta se mi dělat nechce, a mohl jsem si užít i trochu televize. Ten týden už byla pohoda, jenže další týden mi přibylo na krk spousta nových prací. 
A rodiče? Pohodový “home office”. Nefér. A pak nám přesunou přijímačky a ještě bude jen jeden termín, jedno kolo! No, mě klepne, snad ty dva týdny školy před přijímačkama budou hlavně pro nás!
	Práce mi přibývá a přibývá, ale alespoň mi přijde, že si můžeme všichni sednout u oběda společně a máme se nablízku. Myslím si ale, že nám to začne lézt na mozek.

Matyáš 9. A